Anden intifada | |||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|
Del af den israelsk-palæstinensiske konflikt | |||||||
![]() Efterdønning af et palæstinensisk angreb med en selvmordsbomb på en bus i Tel Aviv |
|||||||
|
|||||||
Parter | |||||||
![]() | ![]() Støttet af: ![]() |
||||||
Den anden intifada (Arabisk: الانتفاضة الثانية, transskription: Al-Intifāḍat aṯ-Ṯāniyya. Hebraisk: האינתיפאדה השנייה, transskription: Ha-Intifada ha-Shniya), også kendt som Al-Aqsa Intifada (Arabisk: انتفاضة الأقصى, transskription: Intifāḍat al-ʾAqṣā),[8] var en større palæstinensisk opstand mod Israel.[8] Årsagen til intifadaen tænkes at have været centreret om fiaskoen på Camp David-topmødet i 2000, hvor man havde forventet at nå frem til en endelig aftale om den israelsk-palæstinensiske fredsproces.[9] Voldshandlingerne begyndte i september 2000, efter at Ariel Sharon – den daværende israelske oppositionsleder – d. 28. september aflagde et kontroversiel besøg på Tempelbjerget i Jerusalem (hvor Al-Aqsa-moskéen og Klippehelligdommen også er beliggende);[10][9] selve besøget var fredeligt, men – som forventet – udløste det protester og optøjer, som israelsk politi slog ned på med gummikugler og tåregas.[11]
Den anden intifada forårsagede et højt antal ofre – både blandt civile såvel som kombattanter. Israelske styrker gjorde bl.a. brug af skydevåben, kampvogne, luftangreb og målrettede drab, mens palæstinenserne hjorde brug af bl.a. skydevåben, selvmordsbomber, stenkast og raketangreb.[12][13] Palæstinensernes brug af selvmordsbomber var særligt fremtrædende og var hovedsageligt målrettet israelske civile. Generelt stod det i kontrast til den første intifada, som generelt var karakteriseret som mindre voldelige.[14][15][16][17][18] Det anslås, at kampene samlet (både hvad angår civile og militære kombattanter) resulterede i godt 4.000 dræbte; cirka 3.000 palæstinensere, 1.000 israelere, samt 64 udlændinge.[19]
Mange anser Sharm el-Sheikh-topmødet i 2005 for at have markeret afslutningen på den anden intifada.[20] Den palæstinensiske præsident Mahmoud Abbas og den israelske premierminister Ariel Sharon blev her enige om, at alle palæstinensiske fraktioner ville stoppe alle voldshandlinger, mens Israel ligeledes ville indstille al sin militære aktivitet.[21][22] De genbekræftede ligeledes deres forpligtelse til "Køreplanen for Fred "-processen. Sharon indvilligede ligeledes i at løslade 900 af de 7.500 palæstinensiske fanger i Israel på daværende tidspunkt,[23] ligesom han indvilligede i at trække sig tilbage fra byer på Vestbredden, som var blevet genbesat af israelske styrker i forbindelse med den anden intifada.
{{cite journal}}
: |archive-url=
kræver |url=
også er angivet (hjælp)
{{cite journal}}
: |archive-url=
kræver |url=
også er angivet (hjælp)
{{cite journal}}
: |archive-url=
kræver |url=
også er angivet (hjælp)